BEAR GRYLLS GENSKABER RIGTIGE OVERLEVELSESHISTORIER.
HAN FÅR HJÆLP AF SIKKERHEDSEKSPERTER.
UDSÆT IKKE DIG SELV FOR SAMME FARE.
Jeg er Bear Grylls. Jeg har rejst til nogle af verdens farligste steder.
Jeg vil se på tre virkelige historier om mennesker-
-som var tvunget til at overleve på nogle af Jordens hårdeste steder.
Jeg rejser Jorden rundt og genoplever deres oplevelser-
-da de gik gennem helvede-
-men overlevede mod alle odds.
Denne gang ser jeg på klippevægge i Nordafrika-
-og voldsomme flodkløfter i Europa-
-for at vise, hvordan det er at være fanget i imponerende landskaber:
Kløfter.
Vi var på et sted, hvor der var 46 meter lige ned.
Jeg råber ad mig selv: "Der er ingen udvej. Jeg er fanget."
Normalt er jeg ikke bange.
Men der var jeg bange.
At springe ud fra et fly med faldskærm er meget spændende.
Men BASE-springere går et skridt videre.
De springer ud fra bjerge for det ultimative kick.
En af dem var 18-årige Johnny Strange.
Det er det sjoveste i hele verden.
Når man springer, er man meget nærværende.
Når man springer, spiller fortiden og fremtiden ingen rolle.
Det vigtigste er lige det øjeblik.
I september 2010 ledte Johnny, hans ven Jace Ramsey og to andre-
-efter et fedt sted at springe ud fra.
Intet var så fedt som Grand Canyon.
I Grand Canyon går klippevæggene lige ned-
-og er perfekte til BASE-jumping.
BASE-jumping er meget farligt, og mange er omkommet.
Man springer ud fra faste objekter-
-ved lav højde, og der ikke er plads til fejl.
Trods risikoerne valgte Johnny, Jace og de andre Grand Canyon-
-og sprang 550 meter ned i kløften under dem.
Jeg stod på kanten og så, hvor jeg skulle lande.
Jeg var klar til at springe, og så gjorde jeg det bare.
Jeg bliver sat af i en isoleret kløft for at se på, hvad der så skete.
Det tog dem kun 20 sekunder, før de landede i bunden af kløften.
Alle landede sikkert og var opstemte.
Nu skal de bare vandre 3,5 timer for at nå toppen igen.
En af dem havde gjort det før. Det var intet problem.
En af vores venner ledte efter udvejen.
"Det er nok lige rundt om hjørnet." Så vi gik den vej.
Udvejen var ikke rundt om hjørnet. Så de ledte videre.
Vi gik rundt om mange hjørner og endte med at gå 10 km.
Vi kan ikke finde udvejen. Vi skal ud af kløften-
-og må finde ud af, hvordan vi gør det.
De mente, at den bedste løsning var at klatre op.
Vi begyndte at klatre op ad klippevæggene-
-men det var svært, og vi måtte hele tiden vende om.
Kløfter er vanskelige. Der er en masse lag.
Når man kommer op, er der et til. Der er mange falske horisonter.
Men Jace og Johnny var sikre på, at udvejen var lidt højere oppe.
Vi var sikre på, at kunne vi komme længere op-
-så ville vi være i stand til at finde udvejen.
Så begyndte det at blive farligt.
De indså endelig, at de hurtigt var kommet derned-
-men at det var meget sværere at klatre op igen.
Normalt er jeg altid godt forberedt.
Denne gang var jeg ikke forberedt, og jeg betalte prisen for det.
Kløfter findes ikke kun i ørkner.
I en flodkløft omgivet af jungle i Colombia-
-er polakkerne Maciej Tarasin og Tomek Jedrys-
-på den tredje uge af en ambitiøs kanotur.
Floden blev smallere, så der var farlige strømninger.
Vi padlede på en flod, der var over 100 meter bred.
Men inde i kløften var den kun 15 meter bred.
Strømninger er uforudsigelige. Der er meget kraft i dem.
FARE
Der er ingen roer, der ikke er endt i vandet på et tidspunkt.
Den mere erfarne roer Maciej så faresignalerne-
-og vidste, at de fik problemer, da kløften blev smallere.
Jeg sagde, at der kun var 30% chance for, at vi ikke kæntrede.
De besluttede sig for at fortsætte.
Maciej førte an.
Jeg sagde: "Når jeg retter båden op, skal du padle så hårdt, du kan."
Hårdt til venstre. Hårdt til højre.
Man kan ikke forhindre, at den kæntrer, når vandet er sådan.
Vandet flød med en enorm kraft.
Ender man i vandet, er det vigtigt ikke at gå i panik.
Hold fødder ned ad floden, så kan man beskytte sig mod sten-
-og kontroller vejrtrækningen.
Træk vejret, når man kan. Man ved aldrig, hvornår man trækkes under.
Vi kæmpede mod vandet i 20 sekunder. Man havde ingen kontrol.
Det er de store sten og vandets kraft-
-der gør disse floder så farlige.
Da de nåede roligere vand-
-svømmede de ind til bredden og gik efter båden.
Men de vidste, det kun var floden, der kunne redde dem.
Det betød mange kilometer med flere strømninger.
I stedet for en spændende kløft-
-var 33-årige Merritt Myers ude efter stille og ro-
-på en vandretur i nationalparken Big Bend i Texas.
Jeg ville væk fra stierne til steder, hvor jeg ikke havde været.
Jeg ville ikke møde andre vandrere.
Jeg ville have lidt uforstyrret tid i stilhed.
Da Merritt gik tilbage til der, hvor han ville slå lejr, for han vild.
Da han gik ned mod bunden af kløften, gik han ned ad stejle skråninger.
Jeg klatrede ned mellem sten og kaktusser i flere timer.
Jeg var udmattet, men troede, at jeg snart ville finde stien.
Men i stedet var jeg faret vild.
Jeg kan ikke finde tilbage den vej, jeg kom fra.
Merritt havde kun lidt vand tilbage og var ved at gå i panik.
Han mente, at han kunne finde stien, hvis han gik ned mod floden.
Jeg hoppede ned. Der var seks meter.
Jeg gik rundt om et hjørne til en afsats, hvor der var 21 meter ned.
Landskabet åbnede sig for mig.
Jeg indså, at jeg ikke kunne komme væk derfra. Jeg var fanget.
Jeg er i Nordafrika og ser på overlevelseshistorier-
-om folk, der er fanget i kløfter rundt omkring i verden.
Vandreren Merritt Myers var i ørknen i Texas-
-men han var fanget på en afsats 20 meter oppe.
Jeg ledte langs kanten efter en udvej.
Hjælp!
Men der er ingenting.
Merritt vidste nu, at hans situation var kritisk.
Han var faret vild og havde minimalt vand.
Han kunne ikke komme op eller ned. Desuden var han alene.
En anden kunne have trukket ham op.
Men han sad fast på en lille afsats i ørknen-
-og vidste, at han havde store problemer.
Jeg skreg ad mig selv i frustration.
Jeg begyndte at græde. Jeg tænkte: "Det var min sidste chance."
"Nu kan jeg ikke komme længere."
"Jeg kan ikke gøre noget for at komme væk."
Det slog mig, hvor dumt det var. Jeg mistede væske-
-og jeg havde kun nogle få mundfulde tilbage.
Alle kender fornemmelsen af panik.
Den er ofte en reaktion på at være fanget.
Det vigtige er, hvordan man får kontrollen igen. Jeg plejer at sige:
"Du må redde dig selv." Det begyndte Merritt at forstå.
Han accepterede situationen, var rolig og handlede.
Det næste, han gjorde, var smart.
Da jeg var 13-14 år camperede jeg med min bror og mor.
Hun gav os en skive kaktus, som hun havde skåret af.
Jeg kom i tanke om, at det er en kilde til væske.
Det var, som om naturen hjalp ham.
Det gav ham i det mindste en chance.
Der er også vand i selve planten.
De smager ikke godt, men jeg var meget glad.
Jeg vidste, at jeg kunne få vand på en måde i kløften.
Når skindet er væk, spiser man kødet, som vil give livsvigtig væske.
Den er slimet og kedelig, men fuld af væske.
At tage en bid og presse væsken ud i munden-
-gjorde, at jeg fik det bedre.
Merritt havde fundet vand-
-men Jace Ramsey og Johnny Strange i Grand Canyon-
-brugte deres ved at klatre i farlige højder.
Når jeg ikke har klatret i nogle uger-
-og så klatrer højt op og ser ned, mister man pusten.
Vi klatrer op via små revner.
Vi når til et punkt og ser ned. Der virker til at være 46 meter ned.
Man må huske, at de fleste ikke havde erfaring med at klatre.
Og de var meget højt oppe.
Vi klatrede, og det begyndte at blive mørkt. Vi tænkte: "Åh, nej."
Der var et sted, hvor vi var nået så højt op-
-at vi ikke kunne klatre ned, men kunne heller ikke klatre op.
Det var som her, hvor klippen hænger ud.
De vidste, at de ikke kunne komme over.
Deres eneste chance var at klatre ned igen.
Vi vidste ikke, om vi kunne klatre op-
-og sad stort set fast på klippevæggen.
Vi besluttede at klatre ned og vente til næste morgen.
Jeg bedømmer klatrere ud fra, hvor mange bjerge de har klatret ned ad.
De gjorde det uden reb. Det var meget krævende.
Det var for farligt at fortsætte, så vi måtte hjælpe hinanden ned.
De havde klatret i omkring seks timer i den bagende hede.
For hver gang det mislykkedes blev faren større og større.
Det siger meget, hvor godt de stadig arbejdede sammen.
Jeg har før set små grupper-
-som regelmæssigt sætter livet på spil. Det skaber et bånd.
De ville få brug for det, hvis de ville ned i kløften igen.
Når de nåede et sted, hvor de ikke kunne klatre ned-
-improviserede de med faldskærmene og selerne-
-som de sænkede hinanden ned dem. Det var en god ide.
Problemet var, at den sidste stadig var nødt til at klatre ned.
Det værste var at klatre ned. Det er meget svært at få fodfæste.
Det var skræmmende.
De tre første var mere sikre med faldskærmene.
Det var altid hårdest for den sidste.
I deres udstyr var der alt, de skulle bruge for at løse problemet.
De kunne have brugt noget af faldskærmslinen-
-og lavet et improviseret reb og en sele.
Hver faldskærmsline er meget stærk.
En line kan klare 225 kg, så fire af dem kan klare 900 kg.
Tilbage er der et bånd og fire lange faldskærmsliner.
Sæt bådet ind i en lille sprække i klippen.
Man tager karabinhagerne og sætter dem sammen.
Nu er det et sikkert anker at fire sig ned fra.
En måde at få rebet tilbage, når man har brugt det-
-er at bruge en kamikaze-knude.
Det lyder farligt, men det er en smart måde at frigøre rebet på.
Man skal sikre sig, at rebet holdes stramt hele tiden.
Når rebet bliver slapt, vil den slippe.
Man har tre stykker reb, en knude for oven og en for neden.
Man tager det midterste reb og skærer det over.
Det er kamikaze-delen. Nu skal rebet holdes stramt.
Når rebet bliver slapt, vil den løsne sig, så man kan få fat i rebet.
Bare man er nået ned. Derfor kaldes den en kamikaze-knude.
Jeg bruger den kun i nødstilfælde.
Disse fyre var i en nødsituation. De havde en faldskærm, ikke et reb.
Det var en desperat situation.
Det var det mest skræmmende, jeg har oplevet.
At stå på kanten af klippen-
-og vide, at hvis der sker noget, så skader jeg dem under mig-
-og så ville det se sort ud for os alle.
Jeg må holde vægten på rebet, så det er stramt.
Man må altid have tillid, når man rappeller.
Især når ens liv afhænger af et tyndt reb og en løs knude.
Når man er nede, slår man med det, og så burde det...
...løsne sig. Så kan alle i gruppen blive firet ned.
Man kan få rebet med og bruge det igen.
I Colombia var den polske duo heldig. De fik fat i deres båd.
Men Tomek var ikke meget for at skulle ud på strømningerne igen.
Især fordi de blev stærkere.
De brugte et reb til at få båden ned til roligere vand.
Jeg prøvede at komme frem mellem stenene-
-mens Tomek prøvede at binde bådens reb fast til en sten.
Vandet fossede i kløften, og det var for meget at holde.
Så han gav slip.
Båden var deres eneste håb for at nå civilisationen-
-så Maciej sprang i efter den.
Jeg var sikker på, at jeg ville kunne finde båden-
-og vende tilbage til Tomek med det samme.
Men sådan gik det ikke.
Maciej kom væk fra Tomek og endte i en farlig situation.
Farten var høj, og jeg begyndte at drukne.
Jeg endte foran en stor, sort sten. Jeg troede, at det var slut.
Jeg blev ført til højre og venstre. Jeg havde ingen kontrol.
Normalt er jeg ikke bange, men det var jeg der.
Maciej prøvede desperat at komme op af vandet.
Men strømmen trak ham væk. Kløften ville tage hans liv.
Jeg talte med Gud og bad om en chance mere.
To polske eventyrere i en forræderisk flodkløft-
-mistede deres kano i voldsomme strømninger.
Maciej Tarasin var tæt på at drukne, men så var han heldig.
Jeg fandt et lille hul i klippen.
Jeg holdt fast med en finger.
Jeg klarede det næsten, men floden trak mig med.
Jeg tog en dyb indånding og svømmede mod klippen.
Men jeg havde ingen båd. Jeg var udmattet og druknede næsten.
Tomek anede ikke, hvordan det var gået Maciej.
Nu måtte begge klare sig selv på et af de mest afsidesliggende steder.
I Texas var Merritt Myers også alene i en kløft.
Merritts eneste håb var, at hans kone alarmerede redningstjenesten-
-da han ikke kom hjem den dag.
Hvordan skulle jeg blive reddet i den smalle kløft?
Sender de folk på heste, eller har de en helikopter?
Jeg kunne kun blive set ovenfra.
Merritt begyndte at tænke som en overlever. Meget er ren logik.
Jeg skrev "hjælp" med 2,5 meter høje bogstaver, hvor de var mest synlige.
Alt dette viser, at han begyndte at forstå det.
Han havde håb og agerede med hensigt.
De to egenskaber er meget vigtige for en overlever.
Vest for Merritt, i Arizona, gjorde en gruppe BASE-springere også noget.
De prøvede at klatre op af Grand Canyon.
Deres eneste belønning var ekstrem dehydrering.
Grand Canyon ligger i en ørken.
Solen hamrer ned på klippevæggene og reflekteres.
Det føles som at blive stegt på en grill.
Luften er meget tør og fuld af støv-
-og man ånder tungt, så ens hals er hele tiden tør.
Jace Ramsey vidste, at de var dårlig forberedte.
En havde nogle flasker sportsdrik. Jeg havde fem flasker vand.
Johnny havde mindst. Han havde en halv flaske.
Vi svedte ikke længere. Vi havde ikke væske i munden.
Det føles, som om man indånder støv.
Dehydrering er, når man virkelig vil have vand-
-og har brug for væske. Man vil gøre alt for at få den.
De blev hurtigt dehydreret. Lidt viden havde hjulpet dem meget.
Der var en mudderpøl som denne i bunden.
Problemet var, at der lå et kadaver. Det stank og var råddent.
De vidste, at hvis de drak vandet, som det var-
-ville de blive syge og få diarre. Det ville være ude med dem.
Men de kunne have filtreret det. Filtrer og kog, så det kan drikkes.
De havde vandflasker og tøj med sig.
De skulle bare tage lidt af en T-shirt-
-og så kunne vandet filtreres igennem den.
Måske skal det filtreres flere gange, så det er så klart som muligt.
Når det er klart, er de værste urenheder væk.
Men det er stadig nødvendigt at koge det.
Lad os få gang i et bål.
En af de få gode ting ved kløfter er, at det er hurtigt at lave et bål.
For at koge vandet kunne de have brugt en kaktus.
Skær ned i midten, så der kommer et hul.
Så lader man det bare koge.
Nu koger det.
Lad det køle af i nogle minutter. Så kan det drikkes.
Varmt. Men det smager virkelig godt.
Er det alt, man har, vil det redde ens liv.
De drak ikke vandet, men udnyttede det på en anden måde.
Da vi havde indset, at vi ikke ville komme væk derfra-
-tog vi tøjet af og lagde os i mudderet for at køle af.
Dyr gør dette meget.
Elefanter, næsehor, bøfler.
De lægger sig i et stort mudderhul for at køle af.
Er det godt nok for dyrene, er det godt nok for mig.
Det er dog ikke særlig dybt.
Vi lå der længe. Vi havde det alt for varmt. Det var farligt.
Dyrene gør også noget andet.
De bruger mudder til at dække deres hud.
Det beskytter mod solen og bidende insekter.
I Texas var der gået yderligere 24 timer for Merritt Myers.
Han var fanget på en afsats. Der var ikke meget håb for at blive fundet.
Hjælp!
Jeg angrede en masse.
Da jeg indså, at det kunne blive mit endelige hvilested-
-prøvede jeg at acceptere det.
Inden jeg lagde mig til at sove, optog jeg en besked til min kone.
Hej, skat. Det er mig. Jeg er ret bange.
Kommer jeg væk herfra, vil jeg tage en pause fra arbejde-
-og vil bruge tiden på at komme mig.
Jeg elsker dig virkelig meget. Især lige nu.
Og jeg ved...
...at du og vores familie er mit liv.
Merritt var desperat og var drænet for energi.
Han havde accepteret, at han ville dø.
Men der var stadig en lille glød.
For nogle er kraften fra familie og fra kærlighed-
-nok til at få gløden til at blusse op-
-og give en styrke til at holde fast i livet.
Overlevere i tørre kløfter taler om kontrasten-
-mellem det skræmmende landskab og den smukke nattehimmel.
Det var meget smukt at se op på stjernerne-
-men man følte sig desperat.
Før jeg sov, tænkte jeg: "Hvordan kunne jeg gøre det mod min datter?"
Jeg ville ikke efterlade min datter.
Stjernerne... Der var intet lys, så de strålede og var flotte.
Det var ikke ubehageligt ud over omstændighederne.
Det var et smukt sted, men fysisk havde jeg det elendigt.
Dybt i Colombias regnskov så Maciej strengere på sin situation.
Man tænker på alle mulighederne, men bliver træt af at tænke.
Jeg ville finde båden og hente min ven.
Jeg ville overleve. Simpelt.
Maciejs situation var nu meget alvorlig.
Han var over 100 km fra den nærmeste by.
Floden var den eneste vej dertil.
Han ville aldrig kunne kæmpe sig igennem junglen.
Derfor var det en katastrofe, at han mistede båden.
Men for at overleve må man finde på løsninger.
Det var lige det, Maciej gjorde.
Jeg begyndte at bygge en flåde. Der var masser af træ.
Jeg følte, at dette var min nye opgave.
Maciej byggede en simpel, improviseret flåde.
Flere store grene som denne. Nogle tynde og stærke under og over.
Han fik en god ide til at binde den sammen.
Han tog bare sine underbukser...
...og rev dem i strimler.
Når der ikke er mere materiale-
-kan man bruge, hvad der er omkring en. Pilebark er meget stærk.
Et par underbukser rækker langt, hvis man bruger tynde strimler-
-og snor strimlerne for at give dem styrke.
Disse barkstrimler er også stærke.
Flet dem sammen. Når de bliver våde, vil de holde på hinanden.
Det er fint.
Den ser ikke ud af meget, men den er hurtigere end at gå igennem junglen.
I nationalparken Big Bend var Merritt ved at blive alvorligt dehydreret.
Jeg havde kramper og kunne ikke rette fingrene ud.
Mine hænder og ben ville gå i krampe.
Jeg tænkte på, hvor længe det ville tage dem at finde mig-
-og om jeg havde energi til gøre mig synlig.
Det var tydeligt, at jeg ikke havde lang tid tilbage.
Han vidste, at hans krop gav op. Han havde stadig håb.
Hans kone ville have slået alarm. De måtte lede efter ham.
Den tredje dag var jeg helt væk. Jeg lå ned-
-og halvsov næsten.
Så hørte jeg en helikopter.
Energien skød igennem min krop-
-og jeg løb hen til kanten for at prøve at se noget.
Jeg så mig omkring. Det lød, som om den kom tættere på.
Jeg så en helikopter langt væk.
Jeg hentede min sovepose, som jeg havde spredt ud.
Jeg begyndte at vifte med den med store bevægelser.
Den fortsatte. Jeg hyperventilerede og kunne ikke få vejret-
-for jeg vidste, at der var håb igen.
Trods den svære dehydrering handlede Merritt hurtigt.
Men da helikopteren forsvandt-
-vidste han ikke, om han var blevet set.
Efter fire dage på en varm afsats-
-troede Merritt Myers, at hans eneste chance for at blive reddet var væk.
Da jeg blev frustreret over, at jeg ikke havde hørt noget længe...
...hørte jeg en helikopter, der var langt væk.
Den kom nærmere og mærmere. Så kunne jeg se den.
Den fløj lige over kløften. Jeg skreg, hoppede, vinkede-
-og faldt grædende om.
Efter så længe uden vand var han kun få timer fra at dø.
Hans krop var svært dehydreret-
-og den første slurk var oplivende.
Det var den lækreste drik, jeg nogensinde har fået eller vil få.
Min tørst er aldrig blevet slukket på den måde.
Gud velsigne dem. Jeg er i live på grund af dem.
I Grand Canyon prøvede de stadig at klatre op-
-uden vand at styrke sig på.
Det kræver tid og energi at klatre op af en kløft.
Tid og energi var noget, BASE-springerne ikke havde.
Det sidste, man har brug for i den situation, er at blive syg.
Jeg har aldrig været så dehydreret i hele mit liv.
Jeg var virkelig tørstig. Jeg havde ingen væske tilbage.
Jeg kunne mærke, at jeg mistede grebet-
-og så ramte det mig i maven.
Johnny havde det skidt, så en af de andre prøvede at finde en udvej.
Det var en farlig strategi.
Vi havde blandede følelser. Jeg mente ikke, at vi skulle dele os.
Efter fem timer klatrede deres ven op ad en anden rute, og denne gang-
-fandt han det, de havde ledt efter.
Jeg kunne ikke tro det. Det var utroligt. Han reddede os.
Jeg var euforisk. Alt ændrede sig. Vi ville slippe væk.
Utroligt nok lå ruten, han næste døde for at finde, meget tæt på.
Den var lige ved siden af os fra starten.
Det gav BASE-springerne nyt håb.
Nu skulle de finde styrke til at klatre 3,5 timer op til toppen.
Imens i Colombia var Maciejs situation blevet værre.
Han var kommet væk fra sin ven.
Han havde lavet en flåde, men den forsvandt i dårligt vejr.
Den kraftige regn skyllede alt væk på bredden.
Jeg indså, at flåden var væk.
Dagen efter begav Maciej sig ned ad floden, til der skete noget utroligt.
Jeg kunne ikke tro det. Jeg troede, at naturen eller Gud legede med mig.
Kanoen, de havde mistet fire dage tidligere, dukkede op.
Da Maciej fik vendt båden-
-var der padler, mad og tøj.
Det var godt, men det satte ham i en svær situation.
Skulle han sejle op ad floden for at finde Tomek-
-eller prøve at finde en by og hente hjælp?
Mine instinkter sagde, at jeg skulle fortsætte for at overleve.
Maciej tog den hårde beslutning at fokusere på sin egen overlevelse.
Jeg fortryder det. Jeg burde have været stærkere.
Kunne jeg vende tilbage i tiden, ville jeg sejle tilbage.
BASE-springerne holdt sammen, da de klatrede op ad klippevæggen.
Men nu begyndte Jace også at døje med feber.
Det store problem var, hvor hurtigt de fik det værre.
Jace havde klaret sig godt indtil nu, men kæmpede for at bevæge sig.
Viljen, som er vigtig for overlevelse, var sluppet op.
Det er der, holdarbejde er vigtigst.
Jeg tænker så lidt som muligt på de dage.
Jeg havde givet op.
Heldigvis havde jeg venner, som ikke opgav mig.
Med hjælp fra Johnny og de andre klatrede Jace op-
-til han tre timer senere klatrede alene op ad det sidste stykke.
Det var som at bestige Mount Everest. Man nåede toppen-
-og havde været igennem så meget.
Men nu var det slut.
Vi havde klaret det. Jeg sad der på kanten-
-og ventede på, at de andre skulle komme op.
Det var meget følelsesladet, da alle kom op over kanten.
Vi var halvdøde, men stadig overvældet-
-af det, vi havde været igennem, og at det var slut.
I kontrast til deres fine samarbejde-
-tvivlede Maciej på beslutningen om at efterlade Tomek.
Han besluttede at prøve at nå en by og finde hjælp.
Men den mentale byrde af at efterlade sin ven tyngede ham-
-ikke mindst fordi han vidste, at folk ville stille spørgsmål.
Nåede jeg frem til Araracuara i live, uden at Tomek klarede det-
-ville de spørge om, hvorfor jeg efterlod ham.
Jeg var bange for, at de ikke ville tro på, hvad der var sket.
VIRKELIGE BILLEDER
Omkring klokken 13 så jeg den første helikopter.
Så kom der en til. Jeg indså, at det var en redningsaktion.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg ville fortsætte til Gapitana.
Men jeg vidste ikke, om de havde fundet Tomek, og om han var i live.
Maciej vidste ikke, hvad der ventede ham.
De trak mig hele vejen op.
Utroligt nok var Tomek allerede i helikopteren.
Jeg gik hen til ham og gav ham hånden.
Tomek havde ventet på Maciej.
Så brugte han en satellittelefon og satte gang i redningsaktionen.
Jeg havde en satellittelefon.
Tomek og Maciej overlevede, men det gjorde deres venskab ikke.
Disse ekspeditioner skaber stærke bånd eller river folk fra hinanden.
Det er meget svært.
Men det imponerende var, at de turde følge deres drømme.
Jeg er glad for alle erfaringerne. Jeg har taget dårlige beslutninger-
-men jeg ville ikke være den samme uden de ting.
Det ændrede mig for altid. Jeg fik en ny chance.
Lærte jeg noget om mig selv? At en mand kan bryde sammen-
-og knækkes, men man kan overleve, hvis der er gode mennesker.
Som jeg ofte siger: Jo hårdere man må kæmpe, desto større er sejren.